TUSINDER VENTER PÅ MAD
TIL HELVEDE MED REGLERNE
SENATET ERKLÆRER UNDTAGELSESTILSTAND
General Martius ophæver borgerrettigheder
ET STED DER KALDER SIG ROM
Lad mig tale, inden vi går videre.
Er alle enige om hellere at dø end at sulte?
- Enig. - Enig.
I ved, at Gaius Martius er folkets fjende nummer et.
- Det ved vi. - Så...
Vi dræber ham. Så kan vi købe majs til vores egen pris.
Vi betragtes som de usle medborgere, mens patricierne er gode.
De magre aktiver, der plager os -
- vores lidelse, er til deres fordel.
Ja.
Lad os hævne os med vores kæppe, inden vi bliver til pinde.
Ikke mere snak. Kom!
Rolig, hvem er nu det?
Ærværdige senator Menenius, som altid har elsket folket.
Venner, jeg siger jer dette - patricierne tager sig godt af jer.
For at råde bod på jeres lidelse -
- kan I lige så godt slå mod himlen med jeres stave -
- som hæve dem mod Rom.
De lader os sulte, mens forrådene er fulde af korn.
HUNDE SKAL SPISE
ROMS KORNMAGASIN
Brød!
- Brød. - Brød.
Brød! Brød! Brød!
Stop!
Hvad er der, I oprørske vilde -
- som klør deres stakkels meninger og gør sig selv til sårskorper?
Vi beder om din gode vilje.
Den, der giver jer sin gode vilje, smigrer jer modbydeligt.
Hvad beder I om, I udskud? I vil hverken have krig eller fred.
Det ene skræmmer jer, det andet gør jer stolte.
Den, I forlader jer på, lover jer løver, men giver jer harer.
Gæs i stedet for ræve.
Den, som fortjener storhed, fortjener han jeres had?
Må I blive hængt! Stole på jer?
I ombestemmer jer for hvert minut.
Den hadede bliver æret, den hyldede modbydelig.
Hvad mener I med at kæmpe imod det højagtede senat -
- som med gudernes hjælp holder styr på jer?
I, som ellers ville fortære hinanden.
Gå. Begiv jer hjemad...
...I rester.
- Tilbage! - Fremad!
NYE KAMPE OM GAMMEL VOLSKISK GRÆNSE
TULLUS AUFIDIUS TRUER MED AT ANGRIBE ROM
DET VOLSKISKE HOVEDKVARTER ANTIUM
- Jeg beder dig... - Genkender du mig nu?
Jeg genkender dig. Jeg tror, dit navn er Aufidius.
Det stemmer.
- Jeg er romer. - Hvad sker der i Rom?
Hvad sker der i Rom?
Der har været mærkelige oprør.
Folket mod senatorerne.
"Har været". Er de slut nu?
Ilden er slukket, men den kan let blusse op igen.
Så har du gjort dit.
Volskerne er parate til kamp.
De har en leder, Tallus Aufidius, som kan starte det hele.
Skammeligt nok misunder jeg ham hans ædelhed.
Var jeg en anden, ville jeg gerne være ham.
- Har I kæmpet mod hinanden? - Han er en løve, som jeg gerne jager.
Titus Lartius, endnu en gang skal du se mig angribe Tullus.
Jeg følger dig.
Mener du, at romerne lytter med ved vores møder og kender vores planer?
Er du ikke af samme mening? Jeg hørte det for kun fire dage siden.
Denne opdagelse mindsker vores kraft.
Det rygtes, at din gamle fjende Martius leder modstanden.
Hvis Gaius Martius og jeg mødes, har vi svoret -
- at kæmpe, til en af os falder.
Hvis jeg nogensinde står skæg mod skæg med ham -
- er han min, eller jeg hans.
DEN VOLSKISKE BY CORIOLES
Dæk mig!
Deres foragt for os kender ingen grænser!
Han, der trækker sig, er en volsker, og han skal smage min vrede! Fremad!
Sådan!
Væk!
Corioles indbyggere er gået i kamp mod Titus og Martius.
Vi har hørt trommerne. Vores styrker trænger frem mod deres stillinger...
Jeg beder dig, min datter, syng!
Eller gør dig hørt på en mere bekvem måde.
Hvis min søn var min mand, ville jeg glædes over hans fravær -
- med hvilken han ærer dig, hellere end savne ham i sengen.
Dette selv om han var en klejn dreng og mit skøds eneste søn.
Med viden om, hvor klædelig ære er for sådan et menneske -
- Iod jeg ham gerne opsøge faren, hvor han kunne vinde berømmelse.
Jeg sendte ham ud i en ond krig, hvor han stolt vendte tilbage.
Men frue, sæt nu han var død i stedet.
I så fald... ville hans gode gerninger være blevet min søn.
Hør på mig.
Hvis jeg havde et dusin sønner -
- ville jeg hellere se, at elleve af dem døde ædelt for deres land -
- end at mæsker sig i fredstid.
Må min herre forskånes Aufidius.
Han slår Aufidius under knæet og træder derefter på hans hals.
Jeg synes, at jeg hører din mands trommer.
Jeg ser ham marchere og råbe således...
..."Kom an, I kryb!
"I blev født som kujoner, selv om I blev født i Rom."
I er ikke andet end gæs forklædt som mænd.
Underverdenens Pluto! Kom an!
Vågn op og begiv jer hjemad!
Ved himlens flammer, ellers forlader jeg fjenden og kæmper mod jer!
Han tørrer sin blodige pande af og kæmper videre.
Ved Jupiter, intet blod.
Stop nu, lille fjols. Det klæder en man bedre end guld.
- Senator Menenius er ankommet. - Sig, at vi er parate til at tage imod.
- Lad mig trække mig tilbage... - Det er udelukket.
Goddag, mine damer!
Hvordan har I det? Og hvordan har Deres lille søn det?
Tak, herre. Godt.
Han leger hellere med sværd end lytter til sin lærer.
På min ære, sin faders søn.
Du må agere ledig hjemmegående med mig i eftermiddag.
- Nej, min gode herre, jeg går ikke ud. - Ikke ud?
- Jo da. - Nej, hav tålmodighed med mig.
Jeg går først ud, når min mand er vendt hjem fra krigen.
Du isolerer dig unødigt.
- Jeg kan ikke gå ud. - Du bliver en ny Penelope.
Alt det garn, hun spandt i Odysseus fravær, fyldte Ithaka med møl.
Undskyld, min herre, jeg går ikke ud.
Kom med mig, så kan du høre gode nyheder om din mand.
- Allerede? - Vi hørte fra ham i går aftes.
Jaså?
Din mand og Titus Lartius har angrebet den volskiske by Corioles.
De vinder uden tvivl og gør krigen kortvarig.
Det er sandt, på min ære, så var rar at komme ud med os.
Lad mig slippe, min gode herre. Jeg vil adlyde dig i alt andet.
Lad hende være. Hun spolerer bare vores glæde.
- Hvad er der sket Martius? - Han er sikkert dræbt.
Han slås alene mod hele byen.
Det er ude med dig, Martius.
Hvem går der? En, som synes at være blevet flået.
Guder! Det ligner Martius.
Kommer jeg for sent?
Ja, hvis du kommer dækket af dit eget blod i stedet for andres.
Lad mig omfavne dig med samme glæde som på min bryllupsdag.
Der er den hadefulde mand - Aufidius - som dræber vores landsmænd.
Ærede ven, du bløder. Din kamp var for voldsom til en anden omgang.
Pris mig ikke, jeg er knap nok blev varm endnu.
Blodet, der løber, er mere styrkende end farligt.
Jeg kæmper, så længe Aufidius gør det.
Hvis nogen af jer her, det er skammeligt at tvivle -
- elsker den farve, I ser mig malet med -
- hvis nogen frygter en dårlig rapport mere end sit liv -
- hvis nogen sætter en tapper død over et trist liv -
- og hvis nogen sætter hjemlandet over sig selv, lad da denne mand...
...og alle ligesindede, tydeligt hæve armen og vise sin stilling.
Og derefter følge Martius!
Kun jeg.
Gør mig til jeres sværd!
Avancer tappert, Titus!
Væk!
Kom!
Jeg kæmper kun mod dig, eftersom jeg hader dig.
Hader gør vi begge.
Fem gange har jeg kæmpet mod dig, Martius.
Lige så ofte har du besejret mig -
- og sådan ville det fortsætte, hvor ofte vi end mødtes.
Jeg bildte mig ind, at jeg kunne knuse ham med ligeværdig kraft.
Sværd mod sværd ville jeg få ram på ham.
- Vrede eller trolddom knuser ham. - Han er djævelen selv.
Djærvere, men ikke så raffineret.
Hverken søvn eller fristed, om han er nøgen eller syg...
...hverken præsters bønner eller offerstunder -
- skal stå i vejen for mit had til Martius.
Når jeg finder ham, om så til sengs eller under min broders beskyttelse...
...selv da vil jeg skylle mine vrede hænder i hans hjerte.
Ærede Menenius!
Min dreng Martius nærmer sig. Ved Juno, kom nu!
Er han ikke såret? Han bør vende såret hjem.
Naturligvis er han det. Det takker jeg guderne for.
Jeg med, bare det ikke er for meget.
Med sejren i havn bliver skaderne klædelige.
Har han givet Aufidius en lærestreg?
De kæmpede mod hinanden, men Aufidius undslap.
Der siges fantastiske ting om ham. Jeg beder til, at de er sande.
- Sande? - Uden tvivl. Hvor er han såret?
I skulderen og højre arm. Der bliver store ar at vise folket.
Han havde allerede 25 skader på sin krop.
Nu er det 27.
Hvert sår indebar en fjendes død.
Han foregås af lyd, men følges af tårer.
Døden, den mørke ånde, bor i hans arm.
Mænd dør, når den føres frem.
Lad det være kendt verden over, at Gaius Martius bærer denne krigs ære.
Fremover, og for det, han gjorde før Corioles -
- kald ham, med glæde og hurraråb -
- "Gaius Martius Coriolanus"! Bær tillægget med evig ædelhed.
Gaius Martius Coriolanus!
Nu er det nok. Mit hjerte plages. Jeg beder jer, stop.
Se her, din mor.
Jeg ved, at du har bedt guderne om min fremgang.
Nej, min gode soldat, rejs dig.
Min blide Martius, værdige Gaius...
...og nu har du gjort dig fortjent til endnu et navn.
Hvad er det? Skal jeg kalde dig Coriolanus fremover?
Og her, din hustru.
Min yndige byder mig velkommen med tavshed.
Havde du leet, hvis jeg var vendt hjem i kiste, du som græder, når jeg sejrer?
Min kære, sådanne øjne bærer enkerne i Corioles.
Og mødre, som ikke længere har sønner.
- Nu kroner guderne dig! - Lever du stadig?
Jeg både ler og græder. Jeg er let og tung.
Hvor skal jeg vende mig hen? Du er velkommen hjem.
- I er alle velkomne! - Tusinder af velkomster!
- Velkommen! - Velkommen, Coriolanus!
VIL DEN NYLIGT NAVNGIVNE GENERAL CORIOLANUS -
- BLIVE KONSUL?
Det virker sandsynligt, at Martius bliver konsul.
Døve trænges for at se ham, og blinde for at høre ham tale.
De ældre kaster handsker efter ham, og kvinder deres lommetørklæder.
Adelsmændene bukker som for Jobs statue.
Og folket skabte et tordenvejr med deres huer og skjorter.
Jeg har ikke set dets lige.
- Findes en mand med større stolthed? - Han har ingen ligemænd.
- Da vi blev valgt til tribuner... - Så du da hans læber og øjne?
Nej, men hans foragt.
- Ifølge auguren får vi nyt i aften. - Godt eller dårligt?
Ikke i folkets øjne, for de elsker ikke Martius.
Naturen lærer dyrene at genkende deres venner.
Finder I Martius hovmodig?
Det er vi ikke alene om.
Jeg ved, at man ikke udretter meget på egen hånd.
I taler om hovmod.
Ak, hvis I blot kunne vende blikket mod jeres nakker og se jer selv.
Og hvis vi kunne det?
Da ville I opdage ufortjente, stolte, voldelige, gnavne politikere -
- med andre ord tåber, som så mange andre i Rom.
Menenius... du er selv en kendt mand.
Jeg er kendt som humoristisk patricier.
En, der elsker et bæger hed vin uden en eneste dråbe vand.
En, der hellere fraterniserer med nattens bagdel end morgenens pande.
Mine tanker ytrer jeg, og modviljen forsvinder i ånden.
Så, herre, vi kender dig.
I kender hverken mig, jer selv, eller noget andet.
I er ærelystne.
Godaften, mine herrer. Mere af jeres snak ville inficere min hjerne.
- Hvor mange deltager i konsulvalget? - Tre, siges det.
Men alle går ud fra, at Coriolanus vinder.
En modig mand, men hævnlysten og tænker ikke på folket.
Mange store mænd har smigret folket uden at elske det.
At Coriolanus er ligeglad med, om de elsker eller hader ham -
- viser hans kendskab til deres tilbøjelighed.
Hans ligegyldighed gør det tydeligt.
Han søger deres afsky med større iver, end de kan tilgodese den.
At ville folket ondt er lige så slemt som det, han afskyr -
- at smigre til sig deres kærlighed.
Men tænker du på hans indsats landet?
Ja, og jeg roste ham gerne, hvis han ikke belønnede sig med hovmod.
Tal ikke ondt, han har tjent sit land godt.
Jeg må besøge de gode senatorer.
De, som ikke kun modtog mig, men også gav mig ære.
Jeg har oplevet, at mine ønsker blev opfyldt.
Og mine forestillinger er blevet til virkelighed.
Kun en ting mangler.
Men vores Rom vil utvivlsomt give dig det.
Kære mor, jeg tjener dem hellere på min egen måde...
...end bøjer mig for dem på deres.
Coriolanus vil vinde posten.
Han er en værdig vinder.
- Alle tunger taler om ham. - Pludselig ønsker alle, at han vinder.
Så kan vores virksomhed lige så godt lægge sig til at sove.
Han kan ikke medbringe sine meritter, men vil miste dem, han allerede har.
Jeg hørte ham love -
- at han som konsul aldrig ville stå på torvet og fremvise sine ar -
- og tigge om folkets stinkende bifald.
Sådan sagde han. Det bliver hans tilintetgørelse.
Enten falder han, eller også er det ude med os.
Vi må antyde over for folket, at han hader dem.
Hvis vi puster liv i gløden, vil deres ild formørke ham for evigt.
Mødets hovedpunkt er hans ædle opofrelse -
- som er kommet landet til gode.
Derfor beder jeg jer, ærede ældre, tage imod vores nuværende konsul -
- og succesrige general -
- med nogle ord om Gaius Martius Coriolanus storslåede dåd.
Tal, gode Cominius.
- Nej, bliv her. - Sæt dig, Coriolanus.
Det er ingen skam at høre, hvad man ædelt har udrettet.
Mine sår må hellere hele, bare jeg slipper for at høre om dem.
Jeg beder dig, sæt dig ned.
Jeg vil hellere fures i hovedet i solen -
- end sidde stille og høre om mine ligegyldigheder.
- Tal, gode Cominius. - Ja, fortsæt.
Coriolanus' gerninger skal ikke ytres halvhjertet.
Tapperhed betragtes som den største og mest ædle dyd.
Hvis det er sandt, kan ingen sammenlignes med denne mand.
Allerede som 16-årig udmærkede han sig i kamp.
Da han forventedes at være kvinden i felten, overgik han dem alle.
Og 17 slag senere har han svinget alle tapperhedens sværd.
Men med Corioles mangler jeg ord, som yder ham retfærdighed.
På sin egen måde fik han fejheden til at gøre frygt til en sport.
Blodig fra top til tå, alle hans bevægelser blev fulgt af dødsråb.
Alene gik han ind gennem byens dødelige port -
- hvor han efterlod en hjælpeløs og ufravigelig skæbne.
Med fornyet styrke angreb Coriolanus med en planets kraft.
Først da sejren var i hus, standsede han for at få vejret.
Krigens bytte sparkede han væk.
Dyrebare ting var i hans øjne ikke andet end affald.
Han begærer mindre, end elendigheden kan give.
Belønningen for gerningerne får han af at udføre dem.
Coriolanus, senatet er glad for at udpege dig til konsul.
- Ja! - Ja!
Jeg stiller mit liv og mine tjenester til jeres rådighed.
Nu skal du tale til folket.
Jeg beder jer, lad mig springe denne skik over.
De kan ikke forventes at give mig deres stemme pga. mine skader.
Jeg beder om at springe dette over.
Min herre. Folket skal høre dig tale.
- Ret dig efter skikken. - Det er en rolle, jeg skammer mig over
- Lad os skåne folket. - Mærk hans ord.
At prale om mine handlinger og vise sår, jeg bør skjule -
- som om jeg har fået dem for deres stemmers skyld.
Vi ønsker vores ædle konsul glæde og ære!
Coriolanus, det glæde senatet at udpege dig til konsul.
Jeg stiller mit liv og mine tjenester til jeres rådighed.
- Nu skal du tale til folket. - Lad mig springe denne skik over.
Folket skal høre dig tale.
De allerværdigste af mænd har gjort det.
Skikken kræver det. Skal vi virkelig gøre alt ifølge skikkene?
Hvad skal jeg sige? "Se her, disse sår fik jeg i landets tjeneste."
Gode guder, tal ikke på den måde. Få dem til at tænke på dig.
Tænke på mig? Hæng dem! Jeg så helst, at de glemte mig.
Jeg beder dig ydmygt om at tale til dem.
Bed dem vaske deres ansigter og holde tænderne rene.
- Ved du, hvorfor jeg står her? - Ja, fortæl, hvad der gik forud.
- Et svig mod mig selv. - Mod dig selv?
- Ja, ikke min egen vilje. - Hvordan mener du?
Jeg har aldrig villet ulejlige de fattige med tiggeri.
Du må tro, at vi forventer noget af dig.
Nå, krigsveteran, hvad er prisen for stillingen som konsul?
Prisen er at bede om det venligt.
Så beder jeg dig venligt.
Jeg har sår, som jeg kan vise dig i enrum.
Lad høre, hvad siger du?
- Du har min stemme, herre. - Godt.
Så har jeg tigget mig til to stemmer. Farvel.
Det var mærkeligt.
Må jeg bede om jeres bifald til stillingen som konsul?
Du har ædelt tjent dit land, og du har ikke tjent ædelt.
Din gåde?
Du har straffet landets fjender og plaget dets venner.
Du har så afgjort ikke elsket det simple folk.
Det burde ses som en fordel, at jeg ikke har elsket simpelt.
Vi håber at finde en ven i dig, så vi med glæde kan give vores stemme.
Jeg vil udnytte jeres stemmer godt, så vær ikke bekymrede.
Må guderne give dig lykke, herre.
Jeres stemmer!
For jeres stemmers skyld har jeg kæmpet!
Jeg har søgt jeres stemmer.
For jeres stemmer bærer jeg et par dusin ar.
18 slag har jeg oplevet.
Jeg har gjort mange ting for jeres stemmer.
Nogle mere, andre mindre.
Jeres stemmer!
Sandelig, konsul bliver jeg!
Han har handlet ædelt og kan ikke undvære hæderlige folks stemmer.
Lad ham derfor blive konsul!
- Amen! - Amen!
Ærede stemmer!
Ja, ærede stemmer, ærede stemmer.
I har gjort jeres pligt.
Tribunerne ser nu, at du har folkets stemmer.
Er vi færdige her?
Du har fulgt skikken og fået folkets accept.
De bliver bedt om at samle sig ved din indsættelse.
- I senatet? - Ja, Coriolanus.
- Må jeg klæde om? - Ja da.
Jeg gør dig selskab. Kommer du?
Vi bliver her hos folket.
Gud være med dig, ærede konsul!
Konsul! Konsul! konsul!
Så, godtfolk.
Så, så! Vær stille, venner!
Vær stille! Har I valgt denne mand?
Ja!
- Han har vores stemmer. - Må han fortjene jeres kærlighed.
Amen, herre!
Jeg bemærkede, at han hånede os, da han bad om vores stemmer.
- Han hånede os! - Vi blev latterliggjort!
Nej, det er hans måde at tale på. Han hånede os ikke.
Han burde have vist os kampens spor, ar, som han fik for sit land!
Nemlig!
- Det gjorde han da. - Nej, slet ikke!
Nej! Ingen så dem!
- Var det en hån? - Ja!
Han var jeres fjende, inden han blev mægtig.
Han modsatte sig hele tiden jeres rettigheder!
Syntes I, at han foragtede jer, da han havde brug for jeres støtte?
Tror I ikke, at foragten vil svide, når han har magt til at knuse?
Jo!
Det er ikke bekræftet. Det er ikke bekræftet!
Vi kan stadig afvise ham.
Det vil vi gøre! Jeg skaffer 500 stemmer, som synes det.
- Jeg skaffer 500 til, plus venner! - Ja!
Meddel dem straks, at deres udvalgte konsul berøver dem deres friheder!
Saml dem og tilbagekald jeres dumdristige valg!
Beton hans hovmod og tidligere had til jer.
Gå til senatet, når I har samlet tilstrækkelig mange.
- Aufidius har altså samlet en armé? - Ja.
- Så du Aufidius? - Han trak sig tilbage til Antium.
- Nævnte han mig? - Ja.
- Hvordan? Hvad? - I har ofte kæmpet mod hinanden.
Af alt på denne jord hader han dig mest.
- Så han bor i Antium? - Ja.
Jeg ville gerne opsøge ham og konfrontere hans had.
Kom, Rom har brug for vores støtte.
Se folkets tribuner. Den enkle mands tunge.
- Stands her. - Hvad nu?
- Det kan være farligt at fortsætte. - Hvad sker der?
- Hvad er der? - Har han ikke folkets og adelens støtte?
- Nej, Cominius. - Var det børns stemmer, jeg fik?
- Til side, tribuner. - Folket er rasende på ham.
- Er det jeres horder? - Vær rolig.
Folket påstår, at du hånede dem og kaldte dem snobbede og uværdige.
Det der er gammelt.
Du har vist for meget af den side.
Hvis du vil passere, må du bruge en venligere tone.
- Rolig nu. - Folket er blevet udnyttet.
- Jeg vil gentage min tale. - Ikke nu!
Ikke i denne hede!
Ærede venner, jeg beder om deres tilgivelse.
Lad den omskiftelige, ildelugtende masse vide, at jeg ikke smigrer.
Derigennem kan de se sig selv.
Igen, det er til senatets ulempe at berolige massen.
Denne oprørskhed har vi selv sået kimen til -
- ved at lade dem blande sig med os -
- de ædle få, som hverken mangler dyd eller magt.
Med undtagelse af det, vi har givet til tiggere!
- Nok! - Stop, vi beder dig.
Du talar om folket, som om du var en straffende gud...
...ikke dødelig som dem. - Godt, at vi påpegede det.
Havde jeg midnatssøvnens tålmodighed, var det min tanke.
En tanke, som skal forblive en gift, lad den ikke forgifte yderligere.
"Skal forblive"! Hør kæmpen blandt dværge ytre sit absolutte "skal"!
Hvorfor skulle folket stemme på en, der taler sådan?
Du skal få mine grunde - langt ædlere end deres stemmer!
Guder, det fornedrer konsulerne! Min sjæl smerter af det faktum -
- at når to magter mødes, er ingen af dem overlegen!
Straks spredes forvirringen mellem dem, og de udsletter hinanden.
På den måde trækker vi vores stilling ned i snavset.
Lader vi pakket kalde vores omsorg for fejhed -
- bryder de snart senatets porte ned, og kragerne kan hakke på ørnene!
- Det er nok! - Du går for vidt.
En forræders ord, behandl ham som sådan!
Usle fæhund!
- Forræderi! - Er dette en konsul?
Fang ham! Ud med dig, din gamle ged!
Mere respekt fra begge sider!
Nej!
Her er manden, som ville tage al magt fra jer!
I er på vej til at miste jeres rettigheder!
Martius ville tage dem fra jer!
Martius, som I for nylig udpegede til konsul!
Hvad er byen uden folket?
Sandt! Folket er byen! Folket er byen!
Hermed erklærer vi på folkets vegne -
- at Martius fortjener en omgående død!
- Vagter, gang ham! - Nej, jeg dør her!
Tag hjem! Gå, det er din eneste chance!
Kom med os, herre.
Jeg er overbevist om konsulens værdighed, men ser hans mangler.
Konsul? Hvilken konsul?
- Konsul Coriolanus. - Ham - konsul?
Ifølge loven skal han dø i aften.
Han er en sygdom, der skal skæres væk.
Kun et af hans lemmer er sygt.
Det ville være enkelt at skære det af og helbrede ham.
Hvad har han gjort Rom, som gør, at han fortjener døden?
Dræbt vores fjender?
Og det blod, han mistede for sit land.
- Snak. - Stop nu...
Tænk på dette...
Siden han kunne trække et sværd, har han trænet til kamp.
Han er ikke uddannet i diplomatiets sprog.
Lad mig føre ham dertil, hvor han kan stilles til ansvar på lovlig vis.
Under fredelige former, men med største alvor.
- Det ville være humant. - Menenius...
Så er du folkets repræsentant.